ПЛЕНУМ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ 

                        П О С Т А Н О В А 

                         30.05.2008  N 7 

          Про судову практику у справах про спадкування 

     З метою забезпечення  однакового  застосування  законодавства 
про спадкування      Пленум      Верховного      Суду      України 
П О С Т А Н О В Л Я Є дати судам такі роз'яснення: 

     1. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом  України 
(  435-15  ) (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року 
N 3425-XII ( 3425-12 ) "Про нотаріат",  від 23  червня  2005  року 
N 2709-IV  (  2709-15  )  "Про міжнародне приватне право",  іншими 
законами,  а  також  прийнятими  відповідно  до  них  підзаконними 
нормативно-правовими актами.
     Відносини спадкування регулюються правилами ЦК  (  435-15  ), 
якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.
     У разі відкриття спадщини до зазначеної  дати  застосовується 
чинне  на  той  час  законодавство,  зокрема,  відповідні  правила 
Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у 
тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У 
разі коли  спадщина,  яка  відкрилася  до  набрання  чинності   ЦК 
(  435-15  ) і  строк  на  її  прийняття  не закінчився до 1 січня 
2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. 

     2. Справи про спадкування розглядаються судами  за  правилами 
позовного  провадження,  якщо  особа звертається до суду з вимогою 
про встановлення фактів,  що мають юридичне значення,  які  можуть 
вплинути  на  спадкові  права  й  обов'язки інших осіб та (або) за 
наявності інших спадкоємців і спору між ними.
     Якщо виникнення  права  на спадкування залежить від доведення 
певних  фактів,  особа  може  звернутися  в  суд  із  заявою   про 
встановлення   цих   фактів,   яка,   у  разі  відсутності  спору, 
розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому 
порядку  суди  повинні  розглядати заяви про встановлення родинних 
відносин  із  спадкодавцем,  проживання  з  ним   однією   сім'єю, 
постійного  проживання  разом  із  спадкодавцем  на  час відкриття 
спадщини,  прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року 
тощо.
     Якщо під час розгляду справи у порядку  окремого  провадження 
з'ясується,  що має місце спір про право,  суд на підставі частини 
шостої статті  235  Цивільного  процесуального   кодексу   України 
(  1618-15  ) (далі - ЦПК) залишає заяву без розгляду та роз'яснює 
заявникові,  що він має право звернутися  до  суду  з  позовом  на 
загальних підставах. 

     3. Згідно з правилами статті 1220 ЦК ( 435-15 ) та статті 249 
ЦПК ( 1618-15 ) часом відкриття спадщини слід вважати день  смерті 
особи,  зазначений  у  свідоцтві  про смерть,  виданим відповідним 
державним органом реєстрації актів цивільного стану.
     Часом відкриття спадщини посмертно реабілітованих осіб є день 
прийняття рішення  районною  комісією  з  питань  поновлення  прав 
реабілітованих    про   повернення   майна   реабілітованого   або 
відшкодування  його  вартості  спадкоємцям  першої   черги.   Коло 
спадкоємців  першої  черги  визначається  на  день винесення цього 
рішення. Визнання особи безвісно відсутньою не відкриває спадщини.
     Місцем відкриття   спадщини   є   останнє   місце  проживання 
спадкодавця,  яке визначається за  правилами  статті  29,  частини 
другої  статті  1221  ЦК ( 435-15 ).  Якщо спадкодавець мав кілька 
місць проживання,  місцем відкриття  спадщини  вважається  останнє 
місце реєстрації спадкодавця. 

     4. При  вирішенні  спору щодо спадкування прав на майно,  яке 
знаходиться  за  кордоном,  або  за  участю  іноземця,   необхідно 
з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, 
і  чи  в  цьому  договорі  не  передбачені   інші   правила   щодо 
спадкування, ніж в українському законодавстві.
     У разі   розбіжностей   застосовуються   норми   міжнародного 
договору.
     Право на успадкування нерухомого майна,  згідно зі статтею 71 
Закону  України  "Про  міжнародне  приватне   право"  ( 2709-15 ), 
регулюється законодавством країни,  на території якої  знаходиться 
це майно. 

     5. За  наявності заповіту на все майно правило частини другої 
статті 1223 ЦК  (  435-15  )  застосовується  у  разі  неприйняття 
спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом.
     У разі неприйняття спадщини  чи  відмови  від  неї  одним  із 
спадкоємців  за  заповітом  застосовується  норма  частини  першої 
статті 1275 ЦК ( 435-15 ),  відповідно до якої частка у  спадщині, 
яку  він  мав  право прийняти,  переходить до інших спадкоємців за 
заповітом і розподіляється між ними порівну.
     У разі  недійсності  нового  заповіту  чинність  попереднього 
відновлюється лише у випадках,  передбачених статтями 225,  231 ЦК 
( 435-15 ). 

     6. Правило  абзацу  другого  частини  третьої  статті 1224 ЦК 
( 435-15 )  стосується  особи,  яка  зобов'язана  була  утримувати 
спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) 
(далі - СК).  Факт ухилення особи  від  виконання  обов'язку  щодо 
утримання    спадкодавця    встановлюється    судом    за   заявою 
заінтересованої  особи  (інших  спадкоємців   або   територіальної 
громади).  При  цьому слід враховувати поведінку особи,  розуміння 
нею свого обов'язку щодо надання  допомоги,  її  необхідність  для 
існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого 
невиконання  такою   особою   встановленого   законом   обов'язку. 
Непред'явлення спадкодавцем,  який мав право на утримання,  позову 
про стягнення аліментів до особи,  яка претендує на спадщину, не є 
достатньою  підставою  для відмови в позові про усунення від права 
на спадкування.
     Правило частини  п'ятої  статті 1224 ЦК ( 435-15 ) стосується 
всіх спадкоємців за законом,  зокрема й тих,  які відповідно до СК 
( 2947-14 ) не були зобов'язані утримувати спадкодавця.
     Безпорадним слід  розуміти  стан  особи,  зумовлений  похилим 
віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно 
забезпечити  умови  свого  життя,  потребує  стороннього  догляду, 
допомоги та піклування.
     Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування  може 
бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані 
зі спадкуванням права та обов'язки,  одночасно з  її  позовом  про 
одержання  права  на  спадкування з підстав,  визначених у частині 
другій статті 1259 ЦК ( 435-15 ). 

     7. Якщо спадкодавцем  було  здійснене  самочинне  будівництво 
(частина   перша  статті  376  ЦК)  (  435-15  ),  до  спадкоємців 
переходить право власності  на  будівельні  матеріали,  обладнання 
тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
     Якщо право власності на  самочинно  зведену  будівлю  визнано 
судом за власником (користувачем) земельної ділянки,  на якій вона 
розміщена,  то до складу спадщини входить право  на  відшкодування 
витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК) ( 435-15 ).
     До спадкоємців,  які  прийняли  спадщину,  у  разі   знесення 
самочинного будівництва переходить обов'язок відшкодувати вартість 
витрат  на  його  знесення  і  приведення  земельної  ділянки   до 
попереднього стану   (частини   четверта,  сьома  статті  376  ЦК) 
( 435-15 ). 

     8. Якщо будівництво здійснювалося згідно  із  законом,  то  у 
разі  смерті  забудовника  до завершення будівництва його права та 
обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.
     У разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, 
гаражно-будівельного кооперативу,  члена садівницького товариства, 
яким  до  дня  смерті  не були внесені повністю пайові внески,  до 
складу спадщини входять частина внесеного паю та  інші  суми,  які 
підлягають   поверненню,  а  не  квартира,  дача,  гараж,  садовий 
будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до 
складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю 
вніс пайовий внесок,  то до складу спадщини включається відповідно 
квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. 

     9. Вирішуючи    спір    про   спадкування   частки   учасника 
підприємницького  товариства,   необхідно   враховувати,   що   це 
допускається статтями 130, 147, 166 ЦК ( 435-15 ), статтями 55, 69 
Закону України від 19 вересня 1991 року N  1576-XII  (  1576-12  ) 
"Про  господарські товариства" і не підпадає під заборону пункту 2 
частини першої статті 1219 ЦК.  При цьому спадкується не право  на 
участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі.
     В акціонерних товариствах  до  спадкоємців  переходить  право 
власності спадкодавців на акції. Зі складу спадщини не можуть бути 
виключені  права  на  акції  закритих  акціонерних  товариств.  За 
відсутності  в  законі  обмежень  щодо  спадкування права на акції 
такого товариства суди не  повинні  відмовляти  у  визнанні  права 
власності спадкоємців на акції. 

     10. Відповідно  до  статті 1225 ЦК ( 435-15 ) право власності 
на  земельну  ділянку  переходить  до  спадкоємців  за  загальними 
правилами  спадкування  (зі  збереженням її цільового призначення) 
при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право 
власності  на  землю  або  іншим правовстановлюючим документом.  У 
порядку спадкування можуть передаватися також  право  користування 
земельною  ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), 
право  користування  чужою   земельною   ділянкою   для   забудови 
(суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
     Правило статті 1225 ЦК ( 435-15 ) про те,  що при переході до 
спадкоємців  права власності на житловий будинок,  інші будівлі та 
споруди до них переходить право власності або  право  користування 
земельною  ділянкою,  на  якій вони розміщені,  і у розмірі,  який 
необхідний  для  їх  обслуговування,  якщо  інший  її  розмір   не 
визначений  заповітом,  необхідно  розуміти  так,  що така ділянка 
переходить у власність або користування спадкоємців,  якщо її було 
надано в установленому порядку,  в межах,  визначених при наданні, 
за умови,  що спадкодавець не складав заповіту щодо  розпорядження 
земельною ділянкою, належною йому на праві власності.
     Спадкодавець може передавати за  заповітом  частину  належної 
йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується 
за законом.  У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку 
або її частину іншим особам,  які не успадковували нерухоме майно, 
то спадкоємці мають право на земельну ділянку,  на якій  розміщено 
нерухоме  майно  та на частину ділянки,  яка є необхідною для його 
обслуговування, незалежно від змісту заповіту.
     За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при 
спадкуванні  права  на  частину  нерухомого  майна,  а  якщо   був 
установлений  порядок  користування  ним  - то з урахуванням цього 
порядку. 

     11. При вирішенні спору про  спадкування  права  на  земельну 
частку  (пай)  основним  документом,  що  посвідчує таке право,  є 
сертифікат про право на земельну частку (пай).
     Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай),  але за 
життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку 
(пай)  або помилково не був включений (безпідставно виключений) до 
списку,  доданого до державного акта про колективну  власність  на 
землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства 
тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку 
(пай)   суд   застосовує   положення   чинного  на  час  існування 
відповідних правовідносин Земельного  кодексу  України  1990  року 
(  561-12  ), Указу  Президента  України  від  8  серпня 1995 року 
N 720/95 ( 720/95 ) "Про  порядок  паювання  земель,  переданих  у 
колективну   власність   сільськогосподарським   підприємствам   і 
організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (  1540-06  ).  У  цьому 
разі слід ураховувати,  що згідно з пунктом 17 Перехідних положень 
Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001  року  (  2768-14  ) 
сертифікати  на  право  на  земельну  частку  (пай)  є дійсними до 
виділення власникам таких часток (паїв) у натурі  (на  місцевості) 
земельних  ділянок та видачі їм державних актів на право власності 
на землю. 

     12. За загальними правилами  частини  другої  статті  372  ЦК 
(  435-15  ) при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, 
за рішенням суду  частка  співвласника  може  бути  збільшена  або 
зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
     У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) 
частки  кожного  із  співвласників  у  праві  спільної власності є 
рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина 
друга статті 370,  частина друга статті 372 ЦК) ( 435-15 ). Частка 
померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.  Для 
оформлення  права  на  спадщину  закон не вимагає рішення суду про 
визначення частки спадкодавця.
     Розглядаючи спори,  пов'язані  зі спадкуванням частки в праві 
спільної сумісної власності,  необхідно звертати увагу на  те,  що 
згідно  зі статтею 368 ЦК ( 435-15 ) спільною сумісною власністю є 
не лише майно,  набуте  подружжям  за  час  шлюбу,  якщо  інше  не 
встановлено договором або законом,  а й майно, набуте в результаті 
спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше 
не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 

     13. У  разі  смерті  особи,  якій  були  заподіяні  збитки  в 
результаті невиконання договору,  до складу спадщини входить право 
на  відшкодування  як  реальних  збитків,  так  і  упущеної вигоди 
(стаття 22 ЦК)  ( 435-15 ).  До  спадкоємців  переходить  і  право 
вибору способу відшкодування. 

     14. До  складу спадщини входять майнові права інтелектуальної 
власності,  чинні на час відкриття спадщини  (право  на  отримання 
винагороди   за   використання   твору,   право   на  відтворення, 
опублікування  і  розповсюдження  авторських  творів,   право   на 
оформлення винаходу, корисної моделі тощо). 

     15. На вимоги про відшкодування витрат на утримання,  догляд, 
лікування та поховання спадкодавця (стаття 1232 ЦК) ( 435-15 ),  а 
також  витрат  на  охорону  спадкового  майна  (стаття 1283 ЦК) не 
поширюються правила статті 1281 цього Кодексу про порядок і строки 
пред'явлення   вимог  кредитором  спадкодавця,  оскільки  вони  не 
випливають  із  зобов'язань  спадкодавця.  Тому  на  такі   вимоги 
поширюється загальна позовна давність (стаття 257 ЦК).  Вимоги про 
відшкодування зазначених  витрат  можуть  бути  пред'явлені  й  до 
територіальної  громади,  яка  стала власником спадщини,  визнаної 
судом відумерлою. 

     16. При  вирішенні  спорів  у  зв'язку  зі  спадкуванням   за 
заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК ( 435-15 ) 
та враховувати, що заповідач, зокрема, має право:
     1) призначити  своїми  спадкоємцями фізичних осіб,  незалежно 
від наявності в нього з цими особами сімейних,  родинних відносин, 
а також   інших   учасників   цивільних  відносин  (частина  перша 
статті 1235 ЦК) ( 435-15 );
     2) без  зазначення  причин  позбавити  права  на  спадкування 
будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають 
право на обов'язкову частку у спадщині;  у разі смерті особи,  яка 
була  позбавлена  права  на  спадкування,  до  смерті  заповідача, 
позбавлення  її  права  на  спадкування  втрачає чинність (частини 
друга, третя, четверта статті 1235 ЦК) ( 435-15 );
     3) охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на 
момент складення заповіту,  а також ті  права  та  обов'язки,  які 
можуть  йому  належати  в  майбутньому.  Якщо  він  розподілив між 
спадкоємцями лише свої права,  до спадкоємців, яких він призначив, 
переходить  та  частина  його  обов'язків,  що  є  пропорційною до 
одержаних ними  прав  (частини  перша,  третя  статті   1236   ЦК) 
( 435-15 );
     4) зробити     у     заповіті      заповідальний      відказ, 
відказоодержувачами  у  якому  можуть бути особи,  які входять,  а 
також ті,  які  не  входять  до  числа  спадкоємців   за   законом 
(стаття 1237 ЦК) ( 435-15 );
     5) зобов'язати спадкоємців до вчинення певних дій немайнового 
характеру,   зокрема,   щодо  розпорядження  особистими  паперами, 
визначення  місця  і  форми  здійснення  ритуалу  поховання,  дій, 
спрямованих на досягнення суспільно корисної мети (стаття 1240 ЦК) 
( 435-15 );
     6) обумовити  виникнення  права  спадкування наявністю певної 
умови (наявність інших спадкоємців,  проживання у  певному  місці, 
народження дитини,  здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з 
умовою.  Умова,  визначена у  заповіті,  є  нікчемною,  якщо  вона 
суперечить  закону  або  моральним  засадам  суспільства  (частини 
друга, третя статті 1242 ЦК) ( 435-15 );
     7) установити сервітути щодо земельних ділянок,  без зміни їх 
цільового  призначення,  інших  природних  ресурсів   або   іншого 
нерухомого  майна  для  задоволення потреб інших осіб (стаття 1246 
ЦК) ( 435-15 );
     Заповіт є  правочином,  тому  на  нього  поширюються загальні 
положення про правочини,  якщо у книзі шостій ЦК ( 435-15 )  немає 
відповідного правила.
     Частина спадщини,  що не охоплена заповітом,  спадкується  на 
загальних підставах спадкоємцями за законом, до їх числа входять і 
ті спадкоємці відповідної черги  за  законом,  яким  інша  частина 
спадщини була передана за заповітом. 

     17. Право  на  пред'явлення  позову  про недійсність заповіту 
виникає лише після смерті заповідача.
     Заповіт, складений особою,  яка не мала на це права, зокрема, 
недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в 
установленому порядку набули повну цивільну дієздатність),  особою 
з  обмеженою  цивільною  дієздатністю,  представником  від   імені 
заповідача,  а  також заповіт,  складений із порушенням вимог щодо 
його форми та посвідчення,  згідно із частиною першою статті  1257 
ЦК ( 435-15 ) є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання 
такого заповіту недійсним судом не вимагається.
     До відказоодержувачів,    яким    відповідно    до   заповіту 
передаються у власність або за іншим речовим правом майнові  права 
або   речі,   не   переходить   пропорційна   частина   обов'язків 
спадкодавця. За  правилом  частини  четвертої   статті   1238   ЦК 
( 435-15 )  відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу 
відкриття спадщини,  однак право пред'явити до спадкоємця позов із 
вимогою    виконання    зобов'язання,    що    виникає   внаслідок 
заповідального відказу,  відказоодержувач набуває лише після того, 
як    спадкоємець   прийме   спадщину.   До   цього   часу   право 
відказоодержувача не може вважатися порушеним і право на позов  не 
виникає.  У  разі  смерті  відказоодержувача до відкриття спадщини 
заповідальний відказ втрачає чинність у зв'язку з  тим,  що  право 
відказоодержувача має особистий характер. 

     18. Заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не 
може бути змінено чи скасовано її опікуном.
     За позовом   заінтересованої   особи   суд   визнає   заповіт 
недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або 
психічного  насильства,  або  особою,  яка  через  стійкий  розлад 
здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій  та  (або)  не  могла 
керувати  ними.  Для  встановлення  психічного  стану заповідача в 
момент складання заповіту,  який давав би підставу припустити,  що 
особа  не  розуміла  значення  своїх дій і (або) не могла керувати 
ними  на  момент  складання  заповіту,  суд  призначає   посмертну 
судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК) ( 1618-15 ).
     Недійсність окремого розпорядження,  що міститься в заповіті, 
може  бути  підставою  для  визнання недійсним заповіту лише в цій 
частині.
     У справах  про  спадкування  нотаріуси  не є заінтересованими 
особами і не повинні залучатися до участі у справі.
     Спадкодавець може  позбавити  особу з числа спадкоємців права 
на спадкування (частина друга статті 1235  ЦК)  (  435-15  )  лише 
шляхом зазначення про це в заповіті.
     Розірвання шлюбу  припиняє  статус  подружжя,  а  недійсність 
шлюбу (визнання шлюбу недійсним) анулює статус подружжя, у зв'язку 
з цим розірвання шлюбу чи визнання шлюбу недійсним після складення 
заповіту  подружжя  (стаття  1243  ЦК)  (  435-15  ) позбавляє цей 
заповіт юридичного значення без пред'явлення відповідного  позову. 
У цьому разі спадкування відбувається на загальних підставах. 

     19. Перелік осіб,  які мають право на обов'язкову частку,  що 
визначений статтею 1241 ЦК ( 435-15 ),  є вичерпним і  розширеного 
тлумачення не потребує.
     При визначенні  розміру  обов'язкової   частки   в   спадщині 
враховуються  всі спадкоємці за законом першої черги,  увесь склад 
спадщини,  зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), 
щодо  яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї 
смерті,  вартість речей звичайної домашньої обстановки та  вжитку, 
вартість заповідального відказу.
     За згодою особи,  яка  має  право  на  обов'язкову  частку  у 
спадщині,  належна  їй частка визначається з майна,  не охопленого 
заповітом.  У разі незгоди ця частка визначається з усього  складу 
спадщини.
     Той зі спадкоємців,  який має право на обов'язкову  частку  у 
спадщині  та  проживав  разом із спадкодавцем на день його смерті, 
вважається таким,  що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом 
порядку  не відмовився від неї.  Якщо той зі спадкоємців,  хто має 
право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день 
його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається 
таким, що не прийняв її.
     У разі  порушення  права  спадкоємців на обов'язкову частку у 
спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про 
право  на  спадщину  лише  в тій частині,  яка складає обов'язкову 
частку.
     Суд може  зменшити  розмір  обов'язкової  частки у спадщині з 
урахуванням відносин між  спадкоємцем  та  спадкодавцем,  а  також 
інших  обставин,  які  мають  істотне значення,  зокрема майнового 
стану спадкоємця.
     Позбавлення особи   права  на  обов'язкову  частку  судом  ЦК 
( 435-15 ) не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову 
частку,  може  бути усунена від права на спадкування відповідно до 
статті 1224 ЦК. 

     20. Справи про спадкування за законом мають  вирішуватись  на 
основі правил глави 86 ЦК ( 435-15 ).
     Спадкування за законом здійснюється почергово.
     За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття 
спадщини або  відмови  від  її  прийняття  всіма  спадкоємцями  за 
заповітом,  а  також  у  разі неохоплення заповітом усієї спадщини 
право на спадкування за законом одержують  спадкоємці  відповідної 
черги.  Зокрема,  у  першу  чергу  право на спадкування за законом 
мають діти спадкодавця,  у тому числі зачаті за життя  спадкодавця 
та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, 
та батьки.  У другу чергу право на спадкування  за  законом  мають 
рідні  брати  та  сестри  спадкодавця,  його баба та дід як з боку 
батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за 
законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.  У четверту чергу 
право на спадкування за законом  мають  особи,  які  проживали  зі 
спадкодавцем  однією  сім'єю  не  менш  як  п'ять  років  до  часу 
відкриття спадщини.  У п'яту чергу право на спадкування за законом 
мають  інші  родичі  спадкодавця  до  шостого  ступеня споріднення 
включно.
     У п'яту чергу право на спадкування за законом також одержують 
утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцями 
слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка 
при досягненні відповідно  55  і  60  років,  інвалідів  I,  II  і 
III груп),  яка  не була членом сім'ї спадкодавця,  але не менш як 
п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для 
неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. 

     21. При  вирішенні  спору  про  право  на спадщину осіб,  які 
проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років  до 
часу  відкриття  спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), 
судам необхідно враховувати правила частини  другої  статті  3  СК 
(  2947-14  )  про те,  що  сім'ю  складають  особи,  які  спільно 
проживають,  пов'язані спільним побутом,  мають взаємні  права  та 
обов'язки.  Зазначений  п'ятирічний  строк  повинен виповнитися на 
момент  відкриття  спадщини  і  його   необхідно   обчислювати   з 
урахуванням  часу  спільного  проживання  зі  спадкодавцем  однією 
сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.
     До спадкоємців   четвертої   черги  належать  не  лише  жінка 
(чоловік),  які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, 
таке  право  можуть  мати  також  інші  особи,  якщо  вони спільно 
проживали зі спадкодавцем,  були пов'язані спільним побутом,  мали 
взаємні  права та обов'язки,  зокрема,  вітчим,  мачуха,  пасинки, 
падчерки,  інші особи,  які взяли до себе дитину як  члена  сім'ї, 
тощо.
     Правила статті 1264  ЦК  (  435-15  )  не  стосуються  дітей, 
влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу.
     До числа спадкоємців четвертої черги не  входить  особа,  яка 
хоча  і  проживала  спільно  зі  спадкодавцем,  але  перебувала  у 
зареєстрованому шлюбі з іншою  особою.  Проживання  однією  сім'єю 
жінки  та  чоловіка  без шлюбу не є підставою для виникнення в них 
права на  спадкування  за  законом  у  першу  чергу  на   підставі 
статті 1261 ЦК ( 435-15 ). 

     22. Якщо  спадкоємці  за усною угодою змінили розмір часток у 
спадщині, то у разі спору між ними для доказування змісту договору 
застосовується правило  пункту  3  частини  першої  статті  208 ЦК 
( 435-15 ). 

     23. Якщо постійне проживання особи  зі  спадкодавцем  на  час 
відкриття  спадщини  не  підтверджено відповідними документами,  у 
зв'язку із чим нотаріус  відмовив  особі  в  оформленні  спадщини, 
спадкоємець  має право звернутися в суд із заявою про встановлення 
факту постійного  проживання  зі  спадкодавцем  на  час  відкриття 
спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
     Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою 
спадкоємців,   які  прийняли  спадщину  в  порядку,  установленому 
цивільним  законодавством.  За  наявності  умов  для  одержання  в 
нотаріальній  конторі  свідоцтва  про право на спадщину вимоги про 
визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
     У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа 
може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
     Набуття (надання)      повної      цивільної     дієздатності 
неповнолітньою особою не є підставою  для  того,  щоб  вважати  її 
повнолітньою.  У  зв'язку  із  цим  вона  має вважатися такою,  що 
прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті  1268  ЦК 
( 435-15 ).
     Подання заяви про прийняття  спадщини  особами,  вказаними  у 
частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК ( 435-15 ), слід вважати 
їхнім  правом,  здійснення  якого  не  суперечить  нормі   частини 
четвертої статті 1268 цього Кодексу. 

     24. Особа,  яка  не  прийняла спадщину в установлений законом 
строк,  може звернутися до суду з позовною заявою  про  визначення 
додаткового  строку  для  прийняття спадщини відповідно до частини 
третьої  статті  1272  ЦК  (  435-15  ).    Зазначене    положення 
застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло 
з набранням чинності зазначеним Кодексом.
     Суди відкривають   провадження   в   такій   справі   у  разі 
відсутності письмової згоди  спадкоємців,  які  прийняли  спадщину 
(частина друга статті 1272 ЦК) ( 435-15 ),  а також за відсутності 
інших спадкоємців,  які могли б дати  письмову  згоду  на  подання 
заяви    до   нотаріальної   контори   про   прийняття   спадщини. 
Відповідачами у такій справі є спадкоємці,  які прийняли спадщину. 
При  відсутності  інших  спадкоємців  за  заповітом  і за законом, 
усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а 
також  відмови  від  її  прийняття  відповідачами  є територіальні 
громади в особі відповідних органів  місцевого  самоврядування  за 
місцем відкриття спадщини.
     При розгляді  цих  справ  слід   перевіряти   наявність   або 
відсутність  спадкової  справи  стосовно  спадкодавця  у державній 
нотаріальній конторі за місцем  відкриття  спадщини,  наявність  у 
матеріалах  справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у 
вчиненні нотаріальної дії,  зокрема відмови у видачі свідоцтва про 
право   на   спадщину.  За  наявності  у  спадковій  справі  заяви 
спадкоємця про відмову від  права  на  спадщину  його  вимоги  про 
визначення  додаткового  строку для прийняття спадщини задоволенню 
не підлягають.
     Визначаючи спадкоємцеві  додатковий  строк  для подання заяви 
про прийняття спадщини,  суд не  повинен  вирішувати  питання  про 
визнання  за  ним права на спадщину.  Спадкоємець після визначення 
йому додаткового строку для прийняття спадщини має право  прийняти 
спадщину  в  порядку,  установленому  статтею  1269 ЦК ( 435-15 ), 
звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що 
прийняв спадщину.
     Повторне визначення  судом  додаткового  строку  для  подання 
заяви   про   прийняття   спадщини  одним  і  тим  же  спадкоємцем 
законодавством не передбачено.
     Вирішуючи питання  про  визначення  особі додаткового строку, 
суд досліджує поважність причини  пропуску  строку  для  прийняття 
спадщини.  При  цьому  необхідно  виходити з того,  що поважними є 
причини,  пов'язані  з  об'єктивними,   непереборними,   істотними 
труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
     У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно 
певний  період  часу  з моменту набрання судовим рішенням законної 
сили,  протягом якого спадкоємець може подати заяву про  прийняття 
спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може 
подати заяву про прийняття спадщини.  Додатковий строк,  достатній 
для  подання  заяви  про прийняття спадщини,  не може перевищувати 
шестимісячного строку,  встановленого статтею 1270 ЦК (  435-15  ) 
для прийняття спадщини.
     Спадкоємець, який прийняв спадщину в наданий судом додатковий 
строк,  має  право звернутися до суду з вимогами про внесення змін 
до свідоцтва про право на спадщину,  якщо спадкоємці, які прийняли 
спадщину,   не  дають  згоду  на  внесення  нотаріусом  за  місцем 
відкриття спадщини цих змін.  На підставі  рішення  суду  нотаріус 
видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
     У разі коли після спливу строку  для  прийняття  спадщини  та 
розподілу  її  між  спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці 
(стаття 1272 ЦК) ( 435-15 ),  такі спадкоємці мають право вимагати 
передання  їм  частки  в  натурі  шляхом перерозподілу майна,  яке 
збереглося,  або сплати грошової компенсації.  При переході за цих 
обставин спадкового майна як відумерлої спадщини до територіальної 
громади такий спадкоємець має  право  вимагати  його  передання  в 
натурі,  а у разі його продажу має право на грошову компенсацію на 
підставі статті 1280 ЦК. 

     25. Відмова  від  прийняття   спадщини   на   користь   інших 
спадкоємців   допускається  лише  протягом  строку  для  прийняття 
спадщини.  Після закінчення цього строку частка у спадщині не може 
бути  збільшена  з  тих  підстав,  що  хто-небудь  зі  спадкоємців 
відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців.  У  таких 
випадках  особа,  яка  прийняла спадщину,  має право розпорядитись 
усім або частиною майна,  отриманого в порядку спадкування, шляхом 
відчуження  її  іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, 
дарування, міни тощо.
     У разі  відкликання  спадкоємцем  своєї відмови від прийняття 
спадщини протягом строку,  встановленого  для  її  прийняття,  він 
відновлює своє право на спадкування.
     Відмова спадкоємця за заповітом  від  прийняття  спадщини  не 
позбавляє його права на спадкування за законом.
     Коло осіб,  на користь яких спадкоємець може відмовитися  від 
прийняття   спадщини,   є   вичерпним  і  за  його  волевиявленням 
змінюватись або доповнюватись не може.  У  разі  коли  спадкоємець 
відмовився  від  прийняття  спадщини на користь особи,  вказаної в 
статті 1266 ЦК  ( 435-15 ),  правила  про  спадкування  за  правом 
представлення не застосовуються.
     Відмова від  прийняття  спадщини  може  бути  визнана   судом 
недійсною з підстав,  передбачених статтями 225,  229-231,  233 ЦК 
( 435-15 ). 

     26. При   поділі   спадщини   між   спадкоємцями    необхідно 
враховувати  правило  частини першої статті 1278 ЦК ( 435-15 ) про 
те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між 
спадкоємцями,  частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При 
розподілі  такої  спадщини  необхідно  застосовувати   норми,   що 
регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності.
     У разі виникнення спору між спадкоємцями  щодо  виділу  їм  у 
натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку (частина 
перша  статті  1279  ЦК)  (  435-15  )  суд  повинен   враховувати 
використання  цього майна одним із спадкоємців,  тривалість такого 
користування, призначення цих предметів, інші обставини, які мають 
істотне значення. 

     27. Отримання спадкоємцем,  який прийняв спадщину,  свідоцтва 
про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК (  435-15  )  є 
правом,  а  не  обов'язком  спадкоємця.  Відсутність  у спадкоємця 
свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови 
у відкритті провадження у справі.
     Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого  майна, 
але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК 
(  435-15  ),  зокрема  з  метою  ухилення  від  погашення  боргів 
спадкодавця,  кредитор має право звернутися до нього з вимогою про 
погашення  заборгованості  спадкодавця,  розмір  якої  може   бути 
визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.
     Відповідно до статті 1301 ЦК ( 435-15 ) свідоцтво  про  право 
на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді,  коли особа, 
якій воно видане,  не мала права на спадкування,  але й  за  інших 
підстав,  установлених  законом.  Іншими  підставами  можуть бути: 
визнання  заповіту  недійсним,  визнання  відмови   від   спадщини 
недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею 
свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. 

     28. Перехід майна від відчужувача  до  набувача  на  підставі 
спадкового  договору  не  є  окремим видом спадкування,  а тому на 
відносини   сторін   не   поширюються   відповідні   правила   про 
спадкування, в тому числі право на обов'язкову частку.
     Відчужувачем та набувачем за спадковим договором може бути як 
повністю дієздатна особа,  так і особи, зазначені у статтях 32, 36 
ЦК ( 435-15 ).  Набувач за спадковим договором  не  відповідає  за 
зобов'язаннями відчужувача.
     Спадковий договір може бути  визнано  недійсним  із  підстав, 
визначених нормами глави 16 ЦК ( 435-15 ).
     Вимогу про визнання недійсним спадкового договору  може  бути 
заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою 
особою.  У разі пред'явлення позову  особою,  яка  не  є  стороною 
спадкового   договору,   необхідно   перевіряти,   які   права  та 
охоронювані законом інтереси цієї особи порушено  (стаття  3  ЦПК) 
( 1618-15 ).
     Згідно зі статтею 1308 ЦК ( 435-15 ) спадковий  договір  може 
бути  розірвано  на  вимогу  відчужувача або набувача.  За змістом 
цього правила інші особи,  у тому числі спадкоємці відчужувача, не 
можуть пред'являти вимоги про розірвання спадкового договору.
     На відміну  від  спадкоємця,   який   прийняв   спадщину   та 
відповідно  до статті 1282 ЦК ( 435-15 ) зобов'язаний задовольнити 
вимоги  кредитора,  на  набувача  за  спадковим  договором   такий 
обов'язок не покладається.
     У разі   смерті   набувача   спадковий   договір   вважається 
припиненим.  У  цьому  випадку  спадкоємці  набувача  мають  право 
вимагати від відчужувача відшкодування витрат,  яких вони  зазнали 
при  виконанні спадкового договору в тій частині зобов'язань,  які 
були виконані набувачем до його смерті.
     Якщо відповідно  до  спадкового договору набувач зобов'язаний 
був вчинити певні дії після смерті відчужувача,  то у разі  смерті 
набувача обов'язок вчинити ці дії переходить до його спадкоємців. 

     29. Судам  необхідно  враховувати,  що  кожна позовна заява - 
первісна й зустрічна,  а також заява третьої особи із самостійними 
вимогами  оплачується судовим збором залежно від ціни позову,  яка 
визначається виходячи з вартості відшукуваного майна.
     Розмір судового збору,  порядок його сплати та звільнення від 
сплати встановлюються законом.  Зокрема, необхідно враховувати, що 
при  обчисленні  судового збору у справах про спадкування майна не 
береться до уваги вартість успадкованого майна,  про яке зазначено 
в  пункті  16  частини  першої статті 4 Декрету Кабінету Міністрів 
України від 21 січня 1993 року N  7-93  (  7-93  )  "Про  державне 
мито",  і що від сплати цього збору звільняються особи,  указані в 
пункті  6  (спадкоємці  першої  черги   громадян,   реабілітованих 
відповідно до  Закону  України  від  17 квітня 1992 року N 962-XII 
(  962-12  ) "Про  реабілітацію  жертв  політичних   репресій   на 
Україні") і в пункті 18 частини першої статті 4 вказаного Декрету. 

     30. Визнати  такою,  що втратила чинність,  постанову Пленуму 
Верховного   Суду    України   від   24   червня  1983  року   N 4 
(  v0004700-83  ) "Про  практику розгляду судами України справ про 
спадкування" (зі змінами та  доповненнями,  внесеними  постановами 
Пленуму Верховного  Суду  України  від  25  грудня  1992 року N 13 
( v0013700-92 ) та від 25 травня 1998 року N 15) ( v0015700-98 ). 

Голова 
Верховного Суду України                              В.В.Онопенко 

Секретар Пленуму 
Верховного Суду України                                 Ю.Л.Сенін